Bocsánat, nincs másom, csak a valóságos.
Neked mit mond, a generációs jeled,
mit hoztál generációs feladatnak.
Hol tartasz most, a
sorsodat
tekintve.
Kitől
mit,
kaptál,
hoztál,
tudod-e.
A tartásodat,
miből raktad össze.
Van-e még tartalékod,
ahhoz, hogy a hivatásodban,
a jót és a szépet közvetítsed.
Felismered-e, a kölcsönös tiszteletnek,
a nevelve, boldogulni tanító erejét, hinnye.
Akik a szintjük alá szorulva vegetálnak most,
csak remélni lehet, hogy nem sérülnek közben.
Ugyan, megkérdezi-e valaki tőlük, hogy bírod,
mi ad tartást, méltóságot, miből merítesz. Vagy
csak visznek belőled, s abban erősödnek tőle,
ami által, feltaláltál valamit, a pálma alatt.
Ha nem engednek be, mert kényelmes
volt az valakinek, hogy kívűl maradj.
Hiszen minek a kölcsönös tisztelet.
Ha azok, akiknek szükségük lenne,
a tudásodra, nem tudják, hogy mit
találtál meg és fel. A generációs
jeleket felfedezve, felismerted.
Kinek mikor lenne fontos váltani,
a jelenlegi szintje fölé kerülni, ah.
Hiszen nem szenvedni születtünk,
a boldogulásunkért tenni vágyunk.
Emberségesnek születtünk, mind,
abban fejlődnénk, ahhoz tanulnánk.
A saját lelkiismeretünket megnyugtatva,
nem ártva, meg sem bántva, magunkra is jól
vigyáznánk. Nem védekezni születtünk, a belső
kontrollunk magunkhoz képest, segít bennünket.
Megtanultam, amit a sok év alatt tanulni tudtam, adott
volt, számomra a fejlődés lehetősége, miért vegetálnék.
Hiszen sokféle ember
tisztelt meg, tapasztaltam,
alázattal voltam, egyre jobban.
Éreztem, kegyeltje lehettem a tudást megtapasztalva, átlátva,
kihallva, megérezve, átgondoltan dönteni tanultam, aközben.
Sokszor gondoltam, halkan kimondtam, néha, ha nem bírtam
volna el, a keletkezett energiát,
hangosan is kimondtam, köszönöm.
Egyre inkább bebizonyosodott, tudtam,
senki sem szenvedni született, hinnye.
Amikor éreztem, telitődött bennem,
ah, a tapasztalásnak a tengere.
Átadni, továbbadni, igyekszem,
a hétköznapokban, a gyakorlatban, jól,
működő, életszerűt. Használni tudnák mások is,
ne szenvedjenek, boldogulni tanuljanak, a “most”, fontos.
Az irígységnek, a legapróbb, olcsó energiája, se volt meg bennem.
Tudtam s most is tudok, örülni a mások örömének, a hivatásom adja.
A segítő hivatás, nem lehet üzlet, akik már elég érettek arra, tegyék.
Ugye nem arra gondolnak, hogy van egy pályázat és hurrá, ereszd
el a hajamat, nekiveselkednek és egymást, legyőzni igyekeznek.
Nem pályázhatok, nincs kitől kérdezzek, ha nem tetszik egy
szó, hát minden indok nélkül, védjeggyel együtt kitörölnek.
Elbírtokolni, kihasználni, levinni a szintje alá vele, elvenni,
ami tetszik belőle, használni a szavakat, kiforgatással.
Belekeverni abba, amivel nem egy szinten van az,
1999. -ben kitűnő, megajánlott diplomát kaptam.
Elfogadtam, mert tudtam, hozzáértőktől kaptam.
2019. van, nem tudtam bejutni oda, ahol látni is
tudnának, azok, akiknek már sokat segíthetett
volna. A naprakész, gyakorlatban működő,
tudásom, csak az enyém marad, ha nincs,
aki kitalálja, felelősen, nem merítve belőle.
A valóságban, szabadon maradva, hogyan
tudom átadni a tudásomat, olyanoknak,
akik igényesen, már érzik a hiányát, ah.
Annak, amivel várakozom, bejuthassak,
ne mások használják a védjegyemet, ah.
Nehéz átmennem, a másik oldalra úgy,
hogy a tudásomat ne nyesegessék meg.
Segíts magadon, az Isten is megsegít, a
módja annak, amivel, evickélek tíz éve.
Ne essen tévedés, már voltam nagyon
sikeres. Többféleképpen átnevezetten,
nagyon neves, az elopott igazolványaim
miatt, védjegyes. A Hazánkban is megvolt,
az már, az első hét, gyakorlati éveimben.
Persze, hogy megéltem a sikereimnek az
átható energiáit, erősebb lett, a lelkem.
Egyedül vittem végig, a sok évet, hiszen,
ezt nem lehet másképp, mint megélve.
Eljutottam ide, már húsz év ahhoz,
hogy elismerték az akkori tudásom.
Azóta magam veregetem meg a
vállamat, minden gyakorló
napomon, titoktartás van.
Írok, készítem össze a
könyvemet, föstök,
ha már telítődött
bennem.
Megszáradt a fa,
keresem az eszközöket,
amik segítenek. Mert már
nem tenném ki a vállaimat,
a belűlről jövő energiáknak.
Nekem megvan mindenem,
amit az Isten adott, ahhoz,
hogy adni tudjak, hinnye.
Csupán, a nyugdíjam
aprócska, megélni,
nem lehetne belőle.
Vajon mennyi időt
szükséges még
várnom.
Ahhoz,
hogy
átadhassam,
a tudásomat oda.
Ahol a hiányát élik éppen.
Van-e valaki hozzáértő, aki
tudja, vagyok, a Hazám ez itt.
Várok, mert nincs segítségem.
Valóban nincs szükség a tudásomra,
vagy méltatlan lenne, beismerni, tudok.
Ha valaki, számomra hitelesen, elmondja
nekem, meddig szükséges még várnom,
hogy megvegye a Hazánk, tőlem a tudást.
Ne kínlódjon, ne szenvedjen senki sem,
hiszen itt, várom, a lehetőségemet.
Az óriási szintkülönbségek közötti,
fordítókat oktatnék, ha engednék.
Hamarosan, a 69. évembe lépnék.
Tíz éve kint vagyok, az online világában,
nem tudom eladni a tudásomat. Nincs bennem, olyan,
érzék, így élek a tehetségemből, botcsinálta üzletasszonyként.
Ha van, aki éppen rám lát, s megérinti, adjon tanácsot nekem kérem.
Ebben az én kiteljesedett helyzetemben, merre van az előre, nincsen
megfelelő üzleti érzékem hozzá. Eladnék, mindent, amit feltaláltam.
Ez tűnik, a megfelelő megoldásnak, élnék már én is, megérdemelten.
Összefüggésében látva, nyilván látom, hol lenne éppen szükségük a,
meg, s feltaláltamra, tán, megfelelő pénz is, van már, a megoldásra.
Egy Haza ez csak egy, ha ide teremtettem, innen várom ugyanazt.
Jó nagy bocsánatot is kérek és rögvest, ismerem már a határaimat.
Legyen minden emberségesnek, bármilyen szintűnek, szép napja.
![Alternatív](http://julamami.com/wp-content/uploads/2016/02/Logo-300x218.jpg)