![Julamami védjegy, Heringes Árpádné nevemen van 2010. év óta.](https://julamami.com/wp-content/uploads/2016/05/cropped-Logo-4-300x300.jpg)
![Heringes Árpádné nevemen 2010. év óta, a Julamami védjegy.](https://julamami.com/wp-content/uploads/2016/05/cropped-Logo-1-300x300.jpg)
Azt álmodtam,
hogy igen
nagy
magasságban,
ülök a felhő közepén
és nézegetek lefele,
átlátszóan
tükrösen,
tiszta volt ott
és szép minden.
Gyönyörű mindkét oldalról,
körbe és felfelé, szinte
érinthető az is
aminek a
létezéséről
sejtésem
sem volt
nekem,
igazgyöngy
füzéren ültem,
kényelmetlen.
Aranyosan
csillogott-villogott,
becsuktam a
szememet,
vakító volt és
én az
ezüstöt
szeretem.
Alul lent
sok-sok
apró
porszem
mozgott
járkált
le és fel.
Egy idő
után egyre
lassabban
mozogtak,
vontatott
lett a nyüzsgés,
meg-meg
akadtak,
lelassultak.
Tartottam tőle,
hogy bajuk lehet.
Így követtem a
szememmel
a mozgásukat,
egy darabig
néztem,
aztán
jól bele is
álmosodtam,
hála Isten
nem volt baj,
így magamat
jól kialudtam.
Másnap a fordítottját
álmodtam, aprócska
porszem voltam.
Láttam ott fent
valakit, akinél
lehetett a
kulcsa az én
életemnek is.
Sokan voltunk
ott lent, némelyek
nagyon fáradtak, már
alig mozogtak, valahol
egy halk dobszót hallva
tán ritmusra, jártak körbe.
Elvonatkoztattam a dobtól,
ide is oda is szóltam, hogy
kimozdítsam az őket
elbűvölő dobszó
ritmusából,
haladva a
semmibe.
Természetes
mozdulatokra
késztettem őket, a
szemük felfele néz,
én meg igyekszem,
úgy kommunikálni,
s éberen tartani őket,
ne menjenek még át.
Azt is láttatni próbálom,
beszélgetni jó dolog ám,
szólaljanak ők is meg és
ne zárják össze a szájukat.
Nem jól mutatott a sok-sok
ember ott, teljesen zártan.
Kommunikálni próbáltam,
kézzel-lábbal, vidámra
véve azt, ami nem az,
nem reagáltak sehogy.
Elnéztek mellettem és
átnéztek rajtam is.
Nem hagytam
annyiban, hozzá
vagyok szokva,
a megoldásokat
is bízott rám a
teremtő Isten.
Használjam én
azt amim van,
a gondolkodó
agyammal
kitaláltam,
hogyha nem
ismernek ők fel,
akkor elmondom,
hogy hol és mikor
találkoztunk már
egymással mi és
mindannyian.
Megkérdeztem,
hogy vannak
azóta ők.
Nem is
reagáltak,
de hagyták,
mondjam csak.
Gondoltam, akkor
nem kísérletezek
tovább, hiszen
mindent
beleadva,
értük is
megtettem
annak idején.
Azóta, azokért
akik eljöttek ide,
amit csak tudtam.
Ha nem emlékeznek
már rá, hát továbblépek
akkor magamért teszek.
Még egy kísérlet,
hogy magammal
is el tudjak számolni,
hogy mindent megtettem.
Megszólalt valaki úgy maga
elé mondogatva, emlékszem
persze, hogy emlékszem,
hol van az már, nagyon
régen történt az,
nagyon régen.
Azóta te sem
segítettél
már nekem.
Megértettem.
Nem akartam
a semmibe
beszélni,
így hát
elkezdtem
én felfele
nyújtani a
kezeimet,
felváltva,
aztán meg
egyszerre.
Kérem, hahó,
kérem szépen,
én tudom,
hogy onnan
föntről átláthat
mindent, ami
itt lent van,
itt vagyok,
itt, itt lent
a porban,
kupacban.
Még nem
fejeztem be
a sorsomat,
én, magának
meg csak egy
kézlegyintés
lenne tán.
Én meg, a
65. évemben
már megtettem
mindent érte, hogy
ne azt kelljen éreznem,
húzzam le a rolót, vegyem
tudomásul, hogy nem sikerült.
Persze az is lehet, ha én olyan
lennék, hogy a pénzszerzés is
annyira érdekelt volna, mint
az emberek mosolygós szeme,
valószínűleg, én nem ilyen módon
intézném, mert ez a Hazám nekem.
Emberiesként nem mindegy, hogy
ki mitől szenved, ne szenvedjen,
egy sem, hisz mindent megtett
azért, neki is jó élete legyen.
Tudja sokadik gyermekként,
sokszor kellett újra, meg
újra kezdenem, mások
akik nem értették,
hogy mit miért, de
biza tettek ellenem.
Megbeszélni meg
nem is hagyták, így
okoztak igen sokat,
komoly hátrányokat.
Másról sem szólt az
életem, mint korrigálni
helyrehozni, bepótolni,
újratervezni, megint
és újra megoldani,
mert voltak akik
azt gondolták
megtehetik.
A sorsomat
átrendezik,
már a fékek
is kikoptak,
olyan régóta
van ez már így.
Nem volt kihez
fordulnom sem,
hiszen már le is
tudtak végleg.
Anélkül, hogy
tudnák, mit is
tartanék jónak,
vagy rossznak,
hiszen talán
életemben
sem láttam
őket sohasem.
Én addig még csak,
de tudtam róluk, hol és
hogyan munkálkodnak,
Le is írtam oda arról, amit
a saját szemeimmel láttam,
évek óta, hogy kommunikálnak
a Julamami fórumon engem le.
Ott négy napra csend is lett, azóta
nem tudom, maguknak csinálták azt,
de ugyanez bárkivel megtörténhet.
Ha lefele is nézne meg is látna,
én vagyok az a porban,
aki nyújtogatja a kezeit
felváltva, hátha akkor
talán jobban látja.
Viszont egyben
bocsánatot is
kérek, hiszen
a tegnapi
álmomban,
meg ott ültem,
fent a minden
tetején.
S onnan
valóban,
és tényleg
nem látszik
más, mint a
sok önmagukat
mozgásban tartó,
tán ringásnak is
hathat úgy az,
porszemek
halmai csak.
Viszont az is
egészen jól hat,
ha onnan nézik,
úgy hallják, egy
kis dobzenére
mozognak,
tán még, ha
az ember
elég felületes
szépnek is hat.
Vigasztaló
viszont az,
hogy már
egyre
többen
nyújtogatják
felfele a kezüket,
s én rájöttem, hogy
rendben van minden.
Hiszen emberiesnek,
segítőnek születtem,
egyedül magamért,
úgysem lennék
képes tenni,
megint vannak a
miértek és teszem
azt amit éppen lehet.
Ha láttok oldalra néző
szemeket, hát ők azok,
akik miközben, úgy
tűnik, csak magukra
figyelnek, de másokért is
tesznek, ilyennek születtek.
Tanulj meg időben adni, ha adtál
elfogadni, hogy ne kelljen, ha
akarod ha nem, kapnod.
S a kettő közül ne is
lehessen választanod.
Szeretettel várlak benneteket,
az Általános műveltséget növelő
Tenyérolvasó., oktatásomra.
Európában, Magyarországon,
Pakson a HergálHázban,
vagy online, ha bárhol
is éltek a Világban.